OVERSATT OG SYNKET AV LEOGATE1968
Langt ute i STILLEHAVET...
..ligger et land adskilt fra resten av verden...
..siden dinosaurenes tid.
Etter 80 millioner år i isolasjon,
har naturen gått sin egen vei.
I denne tapte verden, spiller livet med andre regler.
Pingviner i skogene...
..papegøyer i snøen...
..og rovdyr fra urtiden.
Livene deres domineres av de mektigste kreftene på Jorden.
Da menneskene endelig ankom, oppdaget de at...
..ingen steder er merkeligere og mer mystisk enn New Zealand.
NEW ZEALAND JORDENS MYTISKE ØYER
NYANKOMMENDE
Denne merkelige lyden kan ikke høres i andre villmarker på Jorden.
Den bærer kilometervis avgårde gjennom skogen.
Et ekstremt høyt kall fra en meget uventet skapning.
En ung, hann...
..Kakapo.
Han har vært oppe hele natten, og spilt bass, for å få napp.
Som han har gjort hver eneste natt de siste få månedene.
Men ingen hunn har svart på hans rungende kall.
Nå haster han tilbake til ungkarsboligen for å ta en liten høneblund.
Kanskje vil han være heldig i kveld.
Kakapoen er definitivt den tyngste papegøyen i verden.
I disse tette skogene er det klatring som teller.
Så det er vel ingen overraskelse at de ikke kan fly.
Denne hannen er 19 år gammel, men han kan bli over hundre år,
som er ganske lang tid uten en make.
Adskilt og drivende i 80 million år, slakket livet ned på New Zealand.
Så mye at Kakapoens nabo, Tuataraen,
bare trekker pusten en gang i timen...
..og spiser ikke på flere måneder.
Mange arter her vokser sakte, forplanter seg sjelden, og lever lengre...
..i dette skånsomme riket med reptiler...
..fugler...
..og urskoger.
Selv planter tar sin tid.
Rimu treet kan leve i nesten 1000 år, og produserer frukt kun to eller tre ganger i tiåret.
Og det er bare i disse sjeldne årene når det er mye mat, at Kakapoene kan forplante seg.
I det minste, så er det slik det har vært i millioner av år.
Men tidene har endret seg.
Og nå er den enslige Kakapoen...
..den eneste Kakapoen igjen på New Zealand's fastland.
Historien om hans ensomme hjerte er også historien,
om hva som gjør New Zealand til det landet det er i dag.
Det er historien om oppdagelsen av disse fjerne øyene,
og den ekstraordinære forvandlingen som fulgte med.
Det starter i det tropiske paradiset...
..Polynesia.
Disse øyene ble erobret av sjøfarere.
Oppfinnelsen med doble skrog og enkle seil forvandlet uthuggede kanoer -
til havgående fartøy.
For mindre enn 800 år siden, satte disse dristige utforskerne kursen sørover.
Forbi horisonten...
..og inn i det ukjente.
Over nesten 320 mil, med åpent hav.
Eksakt hvordan de utforsket det store Stillehavet er fortsatt et mysterium.
Men legenden sier at de ikke navigerte alene.
Disse utforskerne hadde ekspert guider.
Spermhvalene reiser sørover hvert eneste år...
..på samme rute fra det tropiske Polynesia til New Zealand,
på leting etter noen av de rikeste fôrgrunnene på Jorden.
Når de nærmet seg land, ville flokker av sjøfugl ønske utforskerne velkommen.
New Zealand har nesten 100 arter -
mer enn noe annet sted på Jorden.
Etter 80 millioner år i isolasjon, har det fortapte riket New Zealand blitt funnet.
Den siste store landmassen som skal beboes av mennesker.
De første utforskerne fant skoger med trær, fuktige og dype, og fulle av skjult liv.
Elver med krystallklart vann,
noen av de klareste i verden.
Gigantiske fjell,
som tårner nesten 4000 meter opp mot himmelen.
Da mine forfedre først kom til New Zealand, ville de ha møtt et land uberørt av andre mennesker.
De oppdaget lange trakter med regnskog.
Jeg vil forestille meg at de ville sett på disse trærne, størrelsen på dem,
og forestille seg at de bokstavelig talt holdt himmelen oppe.
De innså hvilke rikdommer som var her og de tok en spirituell retning for dem.
Maorienes historievokter Michael Elkington, gir sine takk til skogen.
En stolt etterkommer av de modige utforskerne som ble de første menneskene på New Zealand.
Maoriene.
Men utrolig nok, de var ikke bare de første menneskene,
de var de første store land-pattedyr som satte sin fot her.
Livet i den sakte filen skulle til å forandres, for alltid.
Tamme griser ankom hit for å bli mat.
De ynglet raskt, og raserte alt i underskogen.
Støttannwetaen er New Zealand's motstykke av en mus...
..og en god smakebit for en sulten gris.
Med griser sniffende rett bak, er det bare et sted å dra.
Og det er det siste stedet man ville ha forventet.
Denne Wetaen er en rømmningsekspert.
Grisene kan ikke se eller lukte ham, når han er under vann.
Han kan holde seg under vann, i opptil 10 minutter.
Og nå er kysten klar.
80 millioner år med isolasjon har har gitt denne forhistoriske skapningen,
spesielle overlevelses evner.
New Zealand's dyreliv gir ikke opp så lett.
Men, i 1642, dukket noe opp i horisonten, noe som aldri hadde vært sett før.
Det første Europeiske skipet hadde ankommet New Zealand's ukartlagte farvann.
Utforskerne som var ombord ble forbauset av dette eventyrlige riket,
akkurat som turistene som kommer hit i dag.
Nederlenderen Abel Tasman, kapten på det første skipet, skrev,
"Et meget flott land, stort og løftet opp høyt."
Hans oppdagelse ville bli oppkalt etter den Nederlandske regionen av, Zeeland.
Rapporter om et nytt New "Zealand" spredte seg raskt.
Innen 1860, hadde titusenvis av europeere funnet veien hit.
De fleste ville aldri få se sitt hjem igjen...
..så de tok det med seg.
Europeiske hage-stiler blomstret i New Zealand's tempererte klima.
En Pukeko kylling og familien hans,
kan være noen av de eneste autentiske New Zealandere igjen i en hage som dette.
Han er gammel nok til å sette ut på sin egen oppdagelsesreise.
Hans store føtter er tilpasset for å gå i hengemyrer,
men de er også tilpasset ham for at han kan gå ut i en ny eksotisk verden...
..hvor importerte blomster fra India og Kina blir bestøvet av by Britiske bier.
Prydtrær fra Japan og Amerika er hjemmet til fugler fra Europa,
slik som Svarttrost, og Bokfink.
Hager med lengden og bredden av New Zealand,
et hjem for liv fra hele planeten.
Pukekoen kan møte merkelige beist aldri sett av hans forfedre før.
Pinnsvin trives her.
Noen få individer ble til millioner.
Bestanden eksploderte.
For noen innfødte skapninger, betyr nykommere, nye muligheter.
Spesielt de som er forberedt, på å utvide dietten sin.
Wekaen.
Han kan ikke fly, men han er rask når han ser en mulighet.
Han samler sammen sin egen piknikk.
Og han inviterer hele familien.
Disse unge Wekaene, vokser opp i en verden full av nye muligheter.
Livet kan være meget bra på New Zealand.
Og noen nykommere har vokst mer enn i bare antallet.
Brunørreten ble først introdusert i disse elvene primært for sportsfiske,
sent på 1800 tallet.
Med liten konkurranse og få rovdyr, vokste de til enorme mengder.
I dag kan New Zealand's Brunørreten bli opptil en meter lange...
..og veie opptil 5 kilo.
Denne verdsatte fisken har en glupsk appetitt,
og er overraskende blodtørstig.
Så noen fluefiskere valgte å gå for noe mer håndgripelig.
Her, har insektsimitasjonene blitt erstattet med hårete -
imitasjoner -
av mus.
Husmus ankom først til New Zealand som blindpassasjerer ombord i europeiske skip.
Denne ungen ser etter sitt neste måltid.
Men først må han gjennom en hinderløype.
For mus eller mann, mulighetene kommer til de som tar dem.
New Zealand er et moderne paradis for nykommere fra hele verden.
De trives her,
men ikke alle har hatt det lett.
Historien om New Zealand's berømte Saue-rase, er ikke en suksess som er skjedd over natten.
Neil Gardyne er en etterkommer av en tidligere sauegjetings pioner.
Min tippoldefar kom fra Øst-Skottland i 1860, og kjøpte litt land.
Hele dette området ville ha vært krattskog. Det ville ha vært mudderbanker.
Det måtte ha vært noen ekstremt tøffe år.
Deres første flokker strevde på New Zealand's magre gressbeholdning.
De målbevisste pionerene prøvde med et rikere gress, importert fra Europa.
Men disse nye gresstypene, begynte å visne og forringes.
Den ydmyke Britiske jordormen måtte til, for å friske opp jordsmonnet.
Til slutt ble engene bedre, og New Zealand's berømte sauebeholdning vokste.
På det meste, i 1980 årene, var det 20 sauer per menneske.
Dagens pionerer hviler ikke på sine laurbær.
De fortsetter med nyskapning.
Neil's sønn Mark, oppgraderer fårehunden Eve...
..med en drone.
Denne fårehund roboten på himmelen, overvåker, gjeter og teller flokken,
over kilometervis med ulendt terreng.
Gjennom ren oppfinnsomhet og utholdenhet, har New Zealand's pionerer oppnådd noe helt utrolig.
Ved å skape et landbruksområde som nå misunnes av hele verden.
Og sauer var bare begynnelsen.
Landets posisjon på planeten og ren luft
gir New Zealand noe av det klareste solskinnet noe sted på Jorden.
Hvete som vokser her har brutt rekorder.
En ubemerket Kinesisk vinranke gjør det så bra, at vi nå kaller den for Kiwi frukt.
Og noen anser New Zealand's Sauvignon Blanc som den beste, i verden.
Med riktig hjelp, blomstrer alt som blir hentet til New Zealand.
Men effekten av denne raske endringen i det sakte-voksende innfødte dyrelivet,
begynner nå og bli forstått til det fulle.
I 1976, under Honeycomb Hill på Sørøya,
oppdaget skogsarbeidere en portal
til New Zealand's urgamle fortid.
En tidskapsel.
Restene av gigantiske skapninger lå der de hadde falt.
Enkle ryggvirvler på størrelse med et barns hode.
Legg bein med tykkelse av en mann's arm.
Dette var restene etter gigantiske fugler.
Moa'en.
Noen av de største og mest ekstraordinære fuglene som har gått på Jorden.
Den største var nesten tre og en halv meter høy og veide nesten 250 kilo.
Men dette er ikke fossiler fra Juratiden. Disse er fortsatt bein.
Disse ekstraordinære fuglene var fortsatt her da de første mennesker ankom.
I et beskyttet overheng, kan vi se beviset.
Ved å spore de falmende kull linje tegningene, etset inn av øyenvitner.
Ikke bare av Moa'er, men også deres rovdyr.
Moaørnen, den største og mest skremmende ørnen som noen gang har levd.
stor nok til å angripemenneskebarn.
I hundretusenvis av år, var New Zealand en verden regjert av disse gigantene.
To århundreder etter at menneskene ankom, hadde de alle blitt utryddet.
Men mange av New Zealand's mindre skapninger overlevde.
Vitner til en utrolig forandring.
Han ville ha sett Maoriene komme.
Han ville ha sett Engelskmennene komme.
De ville ha sett reduseringen av fuglene.
Deres domene krympe sakte inn rundt dem.
Han ville ha sett mange, mange endringer.
Men til tross for alt det, klamret Kakapoen seg fast.
Men i 1883,
truet ankomsten av en frenetisk skapning, alt.
En frekk, rakettdrevet rakker, fra den andre siden av verden.
Den Europeiske Røyskatten.
Der han kommer fra, er overlevelse et løp.
Livet i denne hastigheten krever faste måltider, opp til fem eller seks om dagen.
Det var Røyskattens glupske appetitt som vant dem en billett til paradiset.
Noen få hundre ble importert av Victorianske gårdbrukere, for å holde kontroll på kaninene.
Men den samme appetitten forårsaket kaos i deres nye hjem.
Innfødte fugler hadde ikke noe forsvar mot denne hurtige nykommeren.
Reirene deres, ble utsatte.
Og voksne fugler var i faresonen også.
Rødkroneparakitten, Kakapoens lille slektning.
Mamma fuglene nekter å forlate reirene sine, så de er ofte de første som blir angrepet.
Og mer til, Røyskatter kan ta større bytter, opp til ti ganger deres egen kroppsvekt.
Som Kakapoen.
På mindre enn 150 år, har Kakapoen blitt drevet til kanten av utryddelse.
New Zealand's trege og snille skapninger strevde, med hastigheten til dette nye livet.
Men nå finnes muligheten til å redde, det som nesten var tapt.
Det finnes en bevegelse med en usannsynlig hovedperson.
Denne ensomme Kakapoen har aldri funnet en make, men det betyr ikke at han er alene.
Han har også et navn.
Sirocco ble matet for hånd som kylling og elsker folk, og de elsker ham.
Nå har Sirocco en meget viktig jobb.
Han er ambassadør for rasen sin, og et bevarings ikon i New Zealand.
Hallo. Fantastisk. Vi har også fått bekreftet et sete for Sirocco.
Som en regjeringsansatt, har han en assistent som tar seg av administrasjonen.
Og til å bære bagasjen hans.
Velkommen. Velkommen Sirocco.
Han er kanskje en treg, bablende papegøye, men han har et "jet-set" liv.
Det virker som at denne Kakapoen, kan fly allikevel.
Hans merkelige, sjarmerende, hektiske liv, har blitt et langttrekkende bevaringsoppdrag.
Hele veien til det mektigste stedet i landet -
New Zealand's Regjeringsbygg.
I dag har han muligheten til å sjarmere charm politikere, møte sitt publikum,
og gi oppmerksomhet for New Zealand's verdensledende bevarings tiltak.
Sirocco er definitivt den eneste av sitt slag.
Han er en stjerne på nettet. He har over 100,000 Facebook fans -
- det holder ham opptatt. Vel, det holder noen opptatt.
Og selvsagt er han New Zealand's offisielle talsfugl for bevaring, så det var på tide å besøke Regjeringen.
Sirocco's kollega, Deidre Vercoe, tar seg av snakkingen...
- Ingen andre har en Kakapo. - ..mens han tar til seg oppmerksomheten.
Vi har ikke råd til å miste -
det som er igjen av våre naturskatter, ellers risikerer vi å miste en stor del av vår identitet.
Så det er opp til hver og en av oss i dette rommet å forsikre oss om at de aldri vil dø ut.
Kampen for å redde New Zealand's dyreliv har begynt.
New Zealand er mer enn bare to hoved-øyer. Offshore ligger 600 mindre øyer -
livbåter for New Zealand's innfødte arter.
Noen flyktet under rovdyr invasjonen, og andre har forsiktig blitt flyttet.
For bare fire tiår siden på denne lille, ubebodde, vindfulle steinen,
klamret noen sjarmerende og beskjedne skapninger seg fast.
Kun syv Chatham Island Mangereflueskvett var igjen på Jorden,
og deres arts skjebne lå hos en enkel hunn.
En vågal redningsaksjon fikk flyttet de siste fuglene,
til sikkerheten på en nærliggende øy.
Melanie Massaro er vokteren for Mangereflueskvettene i dag.
Det er en jobb som krever et visst engasjement og spesielt skotøy.
Mangereflueskvettens hjem er gjennomhullet av tre millioner hulehekkende sjøfugler.
Jose.
Kom her.
Kom igjen.
Det er nå gått mer enn 30 år siden Mangereflueskvetten fikk en ny sjanse.
Og den eneste hunnen, ble mor for hele sin rase.
Det har gått 30 år og arten er fortsatt her. Det er faktisk veldig, veldig spesielt.
I dag er det hundrevis av Mangereflueskvetter,
som Mel lokaliserer og overvåker med hjelp av en smakfull godbit - en Melorm.
Og Jose bruker godbiten til noe nyttig.
Han håper på vinne hengivenheten til sin partner Maria, for en sesong til.
Om hun aksepterer gaven hans,
vil det bli en ny og dyrebar generasjon med Mangereflueskvetter.
Jose!
Det tar ekstraordinære anstrengelser for å redde en art fra kanten av utryddelse.
I kjølevannet av denne suksesshistorien,
er nå New Zealand verdensledende i et unikt yrke, med intensiv nødhjelps-bevaring.
I dag, drar et spesialist-team ut til Codfish Island (Torskeøya).
Verdenshovedkvarteret for et annet fremgangsrikt prosjekt.
Noe som ville imponere Sirocco, fremfor alt.
Dusinvis av forskere og frivillige fra hele verden, ankommer.
Og denne fjerne øya, renset for introduserte rovdyr, blir til et bol av aktivitet.
Og årsaken til alt dette?
Et egg.
Det skal klekke i kveld.
Moren er 1,6 kilometer unna...
..i et reir under treer som er avlyttet og med et skjult kamera.
En Kakapo hunn.
Sirocco er kanskje den eneste ambassadøren på fastlandet,
men her på Codfish Island, er 69 Kakapoer, halvparten som er igjen på Jorden,
sakte på vei til å gjenoppbygge bestanden igjen.
Hver eneste fugl har et navn.
Dette er Rakiura.
Hun vet det ikke, men dette egget er en kopi i porselen.
Mamma Kakapoer er kjent for å knuse eggene sine så dette er tryggeste måten og se til at de klekker ut.
Daryl Eason passer på en av de mest sarte, og dyrebare babyene i verden.
Jeg har jobbet med disse fuglene nå i 17 år, og...
..det er ganske spesielt for, det er ikke ofte man får møte hvert individ fra en art.
Jeg er lidenskapelig overfor dem, og jeg vil gjøre mitt beste for at de skal overleve.
Da Daryl først begynte å jobbe med Kakapoene, var de på sitt laveste nivå.
De siste 50 fuglene på Jorden måtte ha nødhjelp.
Kakapoene forplanter seg bare to eller tre ganger hvert tiår.
Så ingenting må gå galt i kveld.
For å forsikre at arter overlever, må man gi pleie, engasjement og en stor dose listighet.
Rakiura har ingen anelse, om at hun overvåkes.
Codfish basen, Codfish basen, dette er Rakiura's reir på 17, er det mottatt?
Codfish basen mottar. Fortsett.
God kveld, Rakiura har dratt fra reiret så du kan sende ham opp. Over.
Takk for det. Han er sannsynligvis hos deg innen en times tid. Over.
Rakiura's avgang har startet klokken.
Det er på tide at denne ungen får møte sin mor.
De må forsikre seg om at Rakiura ikke er i nærheten. Om hun ser dem, kan hun forlate reiret.
Et siste varmt måltid og ungen er klar.
Jeg tror hun kommer tilbake.
Dette kan være det mest sårbare øyeblikket i dens.
Kakapo mødre, som overraskes av en plutselig ny ankomst, er kjent for å ha angrepet sin egen baby.
- Hun mater den. - Ja, det ser sånn ut. Joda.
Når jeg ser at hun aksepterer den med en gang, så er det et magisk øyeblikk.
Nå må vi bare vente. Vente og se hvor bra hun gjør det.
Rakiura's unge, er bare en av fem som er utklekket på Codfish Island i år.
Men hver nye ankomst er et lite steg, på den lange veien til Kakapoenes gjenervervelse.
Dette er et land som har gjennomgått mange forandringer,
men i hjertet av det gjenstår en adskilt verden, en utrolig inspirerende villmark.
Som er grunnen til, at hvert eneste år kommer mange millioner mennesker hit for å se dets prakt.
I dag, 2000 passasjerer er ombord det største cruiseskipet, noen gang bygget.
Mer enn tre ganger vekten av Titanic,
men allikevel som en liten dverg, i forhold til det majestetiske, Milford Sound på New Zealand.
Uvitende, seiler de forbi inngangen til en meget spesiell dal,
en som representerer håpet for en bedre fremtid.
Dette er Sinbad Gully på den sørlige kanten av Milford Sound.
Det er av de aller siste stedene på fastlandet på New Zealand, hvor ville Kakapoer spiller "bass".
Skjult og beskyttet av store fjell.
Kanskje en dag, når Codfish øya's Kakapoer er tallrike nok,
er dette stedet de først vil komme til.
Endelig hjemme igjen
for å spille "bass" igjen.
Codfish Island ligger ca. 5 mil utenfor fastlandet på sørkysten.
Det er hit Kakapoene blir bragt tilbake fra randen av utryddelse.
Kakapoene yngler bare noen få år, så det er en flott mulighet,
å bli invitert for å filme dem under denne kritiske sesongen.
For serie produsenten Mark Flowers, er Kakapo ekspedisjonen en drøm som blir til virkelighet.
Å lage New Zealand seriene var en skikkelig drømmejobb.
Jeg mener, det er ikke ofte at et professjonelt oppdrag passer sammen med en personlig lidenskap,
men jeg har alltid vært besatt av papegøyer.
Jeg har hatt dem, jeg har i årevis tegnet dem.
Deres virkelige karakterer og jeg synes de virkelig har uttrykkende ansikter,
og selvfølgelig er jo New Zealand hjemmet til den merkeligste av dem alle.
Tilbake på 90 tallet, fikk jeg en bok med vakre illustrasjoner av Kakapoer,
og det triste er at de føltes som Dodoer den gangen
for de var utryddningstruet, så jeg trodde aldri jeg skulle få se en.
Det finnes et sprøtt rykte om at Kakapoene har sin egen lukt, som en papegøye med parfyme.
Og jeg har alltid ønsket å finne ut om det er sant eller ikke.
Men å faktisk få filme dem, betyr at man må gjennom noen av de strengeste bio-sjekkene i verden.
Codfish øya er uberørt og må fortsette å være det.
Så, lenge før du er på flyet for å fly dit, må hver eneste kasse og stykke av klær sjekkes,
for fremmedlegemer.
- Oops! Tatt på fersken. - Er du tatt på fersken?
Jeg sniker litt og får renset vekk frø fra mine klær slik at jeg ikke blir tatt slik som Scott ble.
Teamet får endelig klarsignal.
Men så, dårlige nyheter.
Det er noe som skjer.
OK. For vi er faktisk ved hangaren på flyplassen nå.
Det ser ut til at Codfish Island lever opp til sitt ugjennomtrengelige rykte.
Stranden er for tøff til å landsette på.
- Er den? - Og det er et tøft tidevann, så...
- Det forventet vi ikke? - Nei, det gjorde vi ikke.
Sjøen var for tøff til å få landet flyet på stranden, værmeldingen så forferdelig ut hele uken,
og jeg husker at jeg tenkte, "Vi kommer oss aldri dit."
Men så skjer et mirakel, den ressursfulle Naturforvaltningen, får tak i et helikopter.
Neste bekymring er, vil alt utstyret få plass?
Det ser ut til at vi fikk alt inn.
Det er kun når de endelig er i luftenat Mark får sjansen til å reflektere på hvor han egentlig skal.
Vel, jeg overbeviste meg selv om at vi aldri ville komme oss dit.
jeg kunne ikke tro det da vi endelig var i helikopteret, og var på vei til øya jeg hadde hørt så mye om,
og jeg husker at jeg tenkte, "Nå skal jeg endelig få se den."
Teamet ønskes velkommen av et gruppe dedikerte Kakapo voktere.
Men det er ikke tid til å stoppe. Mark og kameramannen Scott må frakte alt filmutstyret -
inn i det ville hjertet av øyen.
Det er ingen enkel oppgave.
På veien inn, gjør Mark og Scott et holdt på stien.
Se hva vi fant. Noen Kakapo fjærer, og tydeligvis har Kakapoen en legendarisk lukt.
Jeg tror det lukter litt som...
Jeg vet ikke helt, en urteaktig skog eller et furunåls bad.
Jeg tror det er en blanding av honning og jord som har vært lagret i hundre år eller så.
Utslitte og lettet, når teamet toppen av øya.
Nå er det bare en kort nedstigning til reiret til en levende, pustende Kakapo.
Kakapoens reir er der nede, lenger inn i skogen. Jeg antar at dette blir en overvåknings base.
Det haster med å få satt opp alt utstyret før natten kommer.
Teamet har kommet hit for å filme øyeblikket da en hunn Kakapo møter ungen sin for aller første gang.
Og det betyr å montere kameraer i reiret hennes mens hun er ute for natten.
En nervepirrende jobb.
Rakiura's bevegelser blir nøye overvåket, for i kveld er kvelden
når porselen egget hun har ruget på vil bli byttet ut med en levende kylling.
Vi satt der og holdt pusten, for man vet aldri om hun vil angripe babyen eller ikke.
Da skjer det.
Jøss.
Et sted under der er en liten hvit fugl
og det der ser ut som en lykkelig mor for min del.
Det er en av de gangene som filmprodusent, som får deg til å føle deg utrolig priviligiert.
Dette er et bittersøtt øyeblikk for Mark.
Men jeg tenkte, "Så ironisk." Jeg vil aldri få se en i virkeligheten,
og ha kommet hele denne veien og ventet så lenge på dette øyeblikket.
Men så, akkurat da teamet gjør seg klare for å dra, leverer Codfish et siste stykke med magi.
Bokstavelig talt, med noen timer igjen før vi måtte dra, fikk jeg de mest uventede nyhetene.
En sjanse man får en gang i livet,
for veterinærene måtte gå og behandle en eldre Kakapo og de ba meg om å bli med dem.
Og det betød at jeg endelig, endelig kunne få sjansen til å møte en.
Vi er på vei for å fange en Kakapo.
De tror vi er virkelig nært nå, vi må være forsiktige om hvor vi står.
Veteran hunnen Suzanne har blitt observert blant greinene.
For Mark, er dette øyeblikket da hans drøm blir til virkelighet.
Se på det, det er min første Kakapo, er hun ikke fantastisk.
Herregud, jeg ser hva du mener om fjærene.
Så vakre de er.
Kakapoene på Codfish har sin egen private helsetjeneste.
Om en av dem så bare som nyser, så er dedikert team veterinærer på vakt døgnet rundt.
Med sjekken fullført, er tiden inne for å finne ut av hva slags parfyme Kakapoen virkelig har på seg.
Hun lukter som skogen.
Så jeg antar at dette egentlig er nært slutten av historien vår.
For cirka 35 år siden, hadde en ung gutt i Wensleydale -
ønsket seg noe, og det var å få se en av de merkeligste og sjeldne fuglene i hele verden.
Og jeg må bare få si,
han hadde aldri, for et eneste minutt forventet å få se den.
Hvor utrolig er ikke det?
OVERSATT OG SYNKET AV LEOGATE1968